Є люди, які
скоряються долі. А є люди, які весь час сперечаються з нею. Найбільшим талантом
вирізняються ті, які вміють почути поклик долі і все своє життя присвятити
улюбленій справі. З цими людьми хочеться працювати поруч, спілкуватися.
Такою людиною є Микола Олексійович Білякович. Випускник нашого університету, він все своє життя присвятив своїй Альма-mater, жодного разу не зрадивши їй.
Від студента
до проректора
Народився 13
квітня 1936 року в селі Мала Дівиця Прилуцького району на Чернігівщині в
селянській родині Олексія Федоровича та Федори Пилипівни Біляковичів. Працьовитість,
добро та злагода, що панували в цій родині, сприяли відповідному формуванню
особистості їх сина Миколи.
Ще в роки
навчання проявились організаторські здібності майбутнього менеджера вищої
школи, науковця й педагога.
Після
закінчення десятирічки у 1954 році, медаліст Білякович стає студентом
Київського автомобільно-дорожнього інституту. Відтоді й до теперішнього часу
життя Миколи Олексійовича повязується з нашим навчальним закладом.
Вже в роки
студентства він набув досвіду громадської роботи, проявляв організаторські
здібності, активність.
Другокурсником
він очолив загін студентів і успішно керував ним, підкорюючи цілинні землі
Казахстану. Між іншим, це був один з перших студентських загонів в колишньому
Радянському Союзі.
Після
закінчення інституту він був направлений на роботу в Пермську область на посаду
головного механіка автобази ліспромгоспу. Праця на Уралі стала доброю школою
виробничого досвіду, особливо в використанні автомобілів у екстремальних
умовах.
Після
повернення в 1961 році в Україну, Микола Білякович вступає до аспірантури при
Київському автомобільно-дорожньому інституті. Ще навчаючись в аспірантурі він
їде на наукове стажування до Чехословаччини. Тут він закінчив роботу над
кандидатською дисертацією і успішно захистив її, отримавши диплом кандидата
технічних наук.
Перебуваючи на
стажуванні за кордоном, Микола Олексійович мав можливість познайомитись із
чеською автомобільною промисловістю, системою вищої освіти, опанував чеську
мову, якою вільно володіє.
Після захисту
дисертації і повернення зі стажування за кордоном, він зосереджується на
викладацькій роботі.
Спершу працює
асистентом кафедри. З 1967 року він уже доцент кафедри технічної експлуатації
автомобілів, кафедри дорожніх машин, заступник декана, декан механічного
факультету, проректор з навчальної роботи.
Біляковичу
М. О. притаманні такі особисті риси, як працездатність, чуйність до оточуючих,
високі моральні якості та принциповість. Ці риси обумовлювали подальші
призначення Миколи Олексійовича на різні адміністративні посади.
З 1976 року працював проректором, потім першим проректором університету, завідувачем кафедри дорожніх машин, головою науково-методичної ради університету, очолює робочу групу з впровадження Болонської декларації.
Професор кафедри, кандидат технічних наук, Заслужений працівник народної освіти України, дійсний член Транспортної академії України.
Він є автором
і співавтором багатьох наукових, науково методичних робіт, підручників,
посібників, довідників з експлуатації дорожніх машин та автомобілів.
Протягом всього життя він зберігає тепле почуття до своєї малої Батьківщини села Мала Дівиця Прилуцького району. Микола Олексійович з глибокою шаною і теплотою згадує свого діда Пилипа Івановича, який проклав першу стежку до усвідомлення поняття, що таке рідний край, любов до рідної землі. І недаремно він є членом Чернігівського земляцтва, підтримує тісні звязки з місцями, де він народився.
Микола
Олексійович користується авторитетом, як серед колег та керівництва
університету, так і серед студентів, співробітників. Він завжди готовий поділитися
знаннями й досвідом, надати допомогу.
Впродовж
багатьох років усю свою енергію, всі свої організаторські здібності він спрямовує
на благородну справу подальшого розвитку нашого славного університету.
Ми високо
цінуємо його працелюбність, компетентність і життєву мудрість, які створили
йому заслужений авторитет і повагу в колективі.
Автодорожник №
4 " 2011
Немає коментарів:
Дописати коментар