У лютому 1882 року на прохання жителів Печерська, Київська міська Дума розглянула питання про відкриття в цьому районі чоловічої гімназії. Треба зазначити, що на початок 1880 року на Печерську, де мешкало близько 8 тисяч жителів, не існувало жодної приватної або державної гімназії. Після схвального рішення, Київський генерал-губернатор і командувач військами Київського військового округу - Олександр Романович Дрентельн (1820-1888) і тодішній військовий міністр, а згодом - міністр народної освіти (1901-1902), генерал - Петро Семенович Ванновський (1822-1904) звернулися за дозволом на відкриття гімназії до імператора Олександра Третього. Клопотання підтримала і Державна Дума Росії, і 1884 року імператор дав згоду.
На допомогу
міському самоврядуванню прийшов відомий благодійник Микола Артемович Терещенко,
який висловив готовність пожертвувати 100 тисяч рублів з тією умовою, щоб на
них було відкрито повну восьмикласну гімназію. Під час вибору найбільш
підходящої ділянки і місцеві жителі, і сам М. А. Терещенко висловилися за
влаштування гімназії на Печерську, причому останній і запропонував найменування
Києво-Печерська.
Роком народження нової київської гімназії став 1885-й. Про неабиякий інтерес до неї мешканців Печерська свідчить той факт, що в перший день запису до неї, 16 липня, протягом лише однієї години члени приймальної комісії розглянули 32 прохання від батьків на зарахування їхніх дітей до цього навчального закладу. Тож загальна кількість таких прохань, як і передбачалося, виявилася значно вищою за його можливості. Адже спочатку гімназія складалася лише з 3-х класів, а саме підготовчого, першого та другого з кількістю учнів у кожному з них по 30.
Заняття в них розпочалися, як і належить, у вересні в тимчасово винайнятому на вулиці Микільській (зараз - вул. Івана Мазепи), 16 приміщенні. А власне, для гімназії приміщення підрядник, купець першої гільдії Б.С. Міллер почав споруджувати 1885 року на ділянці землі, що належала військовому відомству, на розі Еспланадної вулиці та дороги до Лаври, на відстані всього 60 сажнів (128 метрів) від фортів Києво-Печерської фортеці. За нормою, яка тоді існувала, ця відстань мала бути не менше 130 сажнів. Отже, мало місце грубе порушення норми, що призвело до конфліктної ситуації між міською владою та Міністерством народної освіти, у підпорядкуванні якого перебувала гімназія. Але про неї трохи нижче.
Наступний навчальний рік учні гімназії розпочали вже у власному, проте не до кінця оздобленому будинку, збудованому за проектом військового інженера М. І. Чекмарьова. Її освячення відбулося лише 1 листопада 1887 року. Красива двоповерхова будівля, в якій російський стиль поєднувався мало не з мавританським, вигідно вирізнялася з-поміж навколишньої забудови - одноманітними казенними будівлями.
А тепер про згадану вище конфліктну ситуацію. Її спричинив указ Сенату від 1886 року, згідно з яким значна частина Печерська, разом із гімназією, переходила в підпорядкування коменданта Київської фортеці. Посилаючись на цей указ, Київська міська дума відмовилася надавати гімназії щорічну субсидію, оскільки вона опинилася за межами міської території. Так тривало до 1889 року, коли Київська губернська у міських справах визнала такі дії міської влади незаконними і закликала їх повернутися до гімназії обличчям. У відповідь міська управа направила скаргу до Сенату, однак останній її не задовольнив. Гімназія знову почала отримувати субсидію, однак Міська дума з цим змирилася і звернулася до того ж Сенату з клопотанням про позбавлення Києва такого, на її погляд, марнотратства. Чим закінчилося таке протистояння, з'ясувати не вдалося.
А гімназія продовжувала розвиватися і 1891 року стала повноцінною, тобто
8-класною. Через 5 років кількість її учнів сягнула 380. За своєю релігійною
приналежністю вони ділилися на православних - 73,1 %, римо католиків - 13,7 %,
лютеран - 2,5 %, юдеїв - 10,1 %, а ще були вірмено-григоріанці та караїми - по
0,3 %. Переважна більшість вихованців навчального закладу походила з дворян,
решту становили діти купців другої гільдії, міщан, ремісників, почесних
громадян і купців першої гільдії. За своє навчання вони платили щорічно по 50
рублів.
Директор гімназії, чех за походженням В. І. Петр виявився невгамовним
ентузіастом своєї справи. Він залучив до гімназії оркестр, яким керував
особисто, 30 учнів і до гімназійного хору - 50 учнів. З ними працювали 2
викладачі музики, які навчали їх гри на скрипці та духових інструментах. Для
вихованців своєї гімназії В. І. Петро організував так звані «військові
прогулянки» вулицями міста, а також до Вишгорода та Межигір'я. Але цим він не
обмежувався. Починаючи з 1893 року випускники цього навчального закладу
здійснювали за його участю навчально-виховні мандрівки залізницею до Криму, на
Урал, Кавказ і Поволжя, до Москви та інших великих міст країни. За весь час
свого керівництва гімназією В. І. Петро організував 12 таких подорожей. Для
їхніх учнів вони не були дорогими завдяки сприянню багатьох установ і закладів,
з якими мали стосунки екскурсанти. У 1940 р. В. І. Петро заснував власну
гімназію, що містилася спочатку в будинку Шибаєва на Львівській (нині Січових
Стрільців) вулиці, а згодом на вулиці Володимирській, 16. Він продовжував
вивозити своїх вихованців за межі Києва, але тепер уже в Австро-Угорщину,
Італію, Іспанію, Бельгію, Німеччину, Голландію, Португалію тощо.
Пам'ятник було відкрито 1899 року до 100-річчя від дня народження поета, на кошти (900 рублів), зібрані викладачами та учнями гімназії. На п'єдесталі напис: «Олександру Сергійовичу Пушкіну Києво-Печерська Гімназія. 1799. 26 травня 1899 року". Це був перший у Києві пам'ятник Пушкіну.
Джерело:
Киев. Ностальгия. Прогулка по старому городу
Немає коментарів:
Дописати коментар